© Danny Graver

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Trivium Egyesület

Felelős kiadó: Czinkos Éva

Főszerkesztő: Ripp Gábor

Címlapkép: Czinkos Éva

ISBN 978-615-5732-45-4

A regény nyomtatott formátumban

a Fény a horizonton című sci-fi antológiában jelent meg

a Cherubion kiadó gondozásában 2010-ben

©Trivium Egyesület

http://triviumnet.hu

Danny Graver

Édentől nyugatra

Trivium Egyesület

2018

1.

Alessander Krammer, a Virtual városhajó-komplexum kapitánya töprengve meredt a holografikus kijelzőre, és az Éden körül alacsony pályán keringő, különös objektumot fürkészte. Az olyan volt, akár egy hatalmas fenyőtoboz, körötte vaskos, koncentrikus karikákkal, mintha tojás alakú ketrec venné körül, szabálytalanul meredező tüskékkel, gömbforma orral, gordiuszi csomós farokkal, mögötte libegő, szalagszerű fémuszonyokkal.

Idegen űrhajó lenne? Vagy valamiféle, általa nem ismert, emberek által épített, monstre gépezet, mely a felszínt pásztázza legyező alakú, gigászi sugárnyalábjával?

Azok a szondák, amiket ebbe a nyalábba lőttek, azonnal megsemmisültek, eltűntek a radarról, nem sugároztak vissza értékelhető adatokat, a felszínre küldött felderítők adatai pedig egyelőre nem adtak elegendő támpontot a komputereknek az elemzéshez.

Krammer négy egybekapcsolt városhajóval érkezett a Vellax-rendszer negyedik bolygójához, az Édenhez, több mint négyszázezer telepessel a fedélzeten, hat hét alatt hagyva maga mögött a harminchét millió fényévnyi távolságot. Bár eleddig az emberiség még nem bukkant értelmes, idegen intelligencia nyomára, az azonosítatlan űrobjektum jelenléte nem térítette el szándékától. Csupán elővigyázatossá tette.

– A Greenfieldről még mindig semmi hír? – türelmetlenkedett.

– Semmi, uram, csak az ismétlődő, értelmetlen jelek.

A Greenfield légikikötőről két órával ezelőtt érkezett töredékes üzenetek nem adtak választ arra a kérdésre, hogy mi folyik a felszínen, miért nem üdvözli őket az irányítószemélyzet, a Virtual miért nem kapja meg végre a leszállási engedélyt. Mindössze annyit hámoztak ki belőle, hogy valami jelentős technikai probléma lépett fel, várakozzanak.

Próbáltak kapcsolatot teremteni az idegen űrhajóval is, de választ nem kaptak. Már készülődött egy speciális osztag, hogy megközelítse és a fedélzetére lépjen, de a kibocsátott szondák megsemmisülése óvatossá tette őket; egyelőre információkra vártak. Ráadásul a műszerek erős fénykvantum sugárzást jeleztek a környező űrből mintegy kétszázmillió mérföld kiterjedésben, és a perifériális antennarendszerekben részleges meghibásodások keletkeztek. A városhajó részben „megvakult”.

Krammer nemrég leküldte az egyik PR7 felderítőgépet a bolygó légkörébe, hogy felvételeket készítsen a Greenfieldről és próbáljon közvetlen kapcsolatot létesíteni az űrkikötő irányítószemélyzetével. Már csak ezekre az információkra várt, hogy meghozza döntését: leszálljanak-e az Édenre megfelelő engedély nélkül, vagy maradjanak orbitális pályán.

Az, hogy elhagyják a rendszert, és visszatérjenek a Földre, egyelőre szóba sem jöhetett. Az katasztrofális mértékű idő-, energia- és anyagi veszteség lenne.

– Vörös Vércse hívja Virtualt! – hangzott fel váratlanul egy rekedt hang a modulátorból. – Virtual, jelentkezz!

– Krammer kapitány, a Virtualról. Mi a helyzet, Vércse?! Jelentsen!

– Uram, átrepültünk Greenfield felett. A látvány, ami elénk tárult… eszelős!

– Hogy érti?!

– Ahogy mondom, uram. Háború dúlhatott odalent. Bombatölcsérek… az irányítótorony és az épületek romosak… némelyik még mindig lángol… holttestek hevernek mindenfelé, sok tucatnyian… talán több száz is lehet… és… és… jóságos ég…

(…)

Tizenegy perccel később a nyomukba szegődött egy Singular. Távolról kísérte őket, mintha azt találgatná, folytassa-e az útját tovább, vagy forduljon vissza.

– Hol járunk? – kérdezte Konrad, de nem várt választ. Rápillantott a helyzetjelző mutatóira, aztán dühösen felhorkant. – Le kell ráznunk a nyavalyást!

Ebben a pillanatban újabb gép bukkant fel mögöttük, majd még kettő.

– Dimitri! Itt Konrad… hallasz?

– Hallak, Konrad…

– Itt van a seggünkben az összes Singular. Mi a jó büdös lószart csináltok ti ott?

– Az összes nem lehet a ti seggetekben, mert a miénkben is van három. Próbálom elveszíteni őket, de megtáltosodtak.

Ebben a pillanatban Josy megrántotta a botkormányt, a rotorok felvisítottak, és a gép orral felfelé csaknem függőlegesen felemelkedett pár száz métert. Dolly sikoltott, Konrad káromkodott, de mindenki erősen kapaszkodott.

– Mi a jó eget… – recsegte Kristen, de benne rekedt a folytatás, mert a helikopter most éles szögben oldalra kanyarodott, és zuhanni kezdett.

– Hé! – kiáltott Konrad, miután a gép ismét egyenesbe került. – Mi történt?

Josy nem fordult vissza, a válla felett szólt hátra kissé rezignáltan:

– Lőnek.

Ismét fordult a helikopterrel, csinált néhány váratlan manővert, majd mélyre ereszkedett a talaj fölé, szinte súrolták a fák tetejét.

A gép rándult egyet, és egyre erősebben rázkódni kezdett, mintha szét akarna esni.

– Eltaláltak – közölte most Josy. Ágak reccsentek alattuk, levelek csapódtak a gép törzsének, és ők bezuhantak a fák közé. A terjedelmes lombkoronák tompították valamelyest a sebességet, de a gép ide-oda csapódott közöttük. Egy örökkévalóságig tartott, mire végül megállt.

Mindenki mozdulatlanná dermedve hevert az ülésén, aztán Dolly sikoltozni kezdett, Konrad káromkodott, Olivia pedig úgy szorította Titiyót, hogy a mommó rémületében beleharapott a kezébe, de a szkafanderen keresztül nem tett kárt benne.

Konrad, kikapcsolta a biztonsági övet, kiugrott a gépből, ami csaknem másfél méter magasan akadt meg a letört ágak között, és rábökött a modulátorára:

– Dimitri! Itt Konrad… hallasz?

Nem érkezett válasz.

– Dimitri! Itt Konrad… hallasz? – ismételte, de válasz most sem érkezett.

Konrad még kétszer megismételte az adást, de a modulátor csendes maradt. A többiek is kimásztak utána, szerencsére komolyabban egyikük sem sérült meg.

– Mi történt? – kérdezte Olivia a villogó modulátorra pillantva. – Nincs kapcsolat?

Konrad nem felelt, csak megrázta a fejét.

Kristen elővette a helyzetjelzőjét.

– Ez a C6-os szektor széle – jelezte. – A rozsföld.

– Ez mit jelent? – tudakolta Dolly.

– Azt, hogy jó nagy szarban vagyunk. Kellett volna még nagyjából nyolc perc, hogy elérjük Greenfieldet.

A fejük fölött átsuhant egy Singular, aztán még egy.

– Húsz mérföldre kelet felé van a legközelebbi ellenőrzőtorony – jelentette ki Kristen. – Ott van terepjáró, azzal továbbmehetünk. Ez legalább kilenc-tíz órányi gyaloglást jelent odáig, de nincs más választásunk.

– A hőkameráikkal kiszúrnak – jegyezte meg Konrad.

Olivia gondolkodott.

– Nem… nem fognak. A szkafanderek hőálló anyagból készültek, mert az a cél, hogy a belső hőmérsékletet megvédjék a külsőtől – magyarázta. – Vagyis éjjel nem engedik kifelé a meleget, nappal pedig nem engedik befelé. Nagyfelbontású szkennelőkkel esetleg lehetne látni, de a Singularokon nincs ilyen. Én legalábbis nem láttam azon, amelyikkel Jack elvitt minket a fővárosba. Most az a lényeg, hogy minél hamarabb eltávolodjunk a saját helikoptertől.

Olivia elengedte Titiyót. Nem maradhatott vele tovább. A mommónak jobb lesz a vadonban élni, a rajta keresztül kommunikáló, felszín alatt élő Lény már mindent megosztott vele, ami csak szükséges.

– Menj! – küldte Olivia, de a mommó lecövekelt. Nem értette, mit akarnak tőle. – Menj már… fuss!

Az út első egyharmadát a rozstáblában kellett megtenniük, mert így lerövidíthették a távot. Gyakorlatilag toronyiránt haladtak, és csak a helyzetjelző volt segítségükre a tájékozódásban. A vörös hold magasan állt az égbolton, de alig adott fényt, inkább ő nyelte el a csillagokét is.

(…)