© Danny Graver

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Trivium Egyesület

Felelős kiadó: Czinkos Éva

Főszerkesztő: Ripp Gábor

Címlapkép: Czinkos Éva

ISBN 978-615-5821-09-7

A regény nyomtatott formátumban

Az Éden foglyai című sci-fi antológiában jelent meg

a Cherubion kiadó gondozásában 2012-ben

©Trivium Egyesület

http://triviumnet.hu

Danny Graver

Az Éden foglyai

Trivium Egyesület

2018

Egy porszem világot jelent,

S egy szál vadvirág az eget,

Fogd föl tenyeredben a végtelent

S egy percben élj évezredet.

/William Blake/

(...)

Dolly és Kristen a barlang túlsó falánál ültek, szemükben bizonytalanság és félelem sötétlett. Mellettük Flavio abban a testhelyzetben feküdt, ahogy Olivia ott hagyta. Konrad tőlük kissé távolabb ült szemét lehunyva, fejét a falnak támasztva.

Vártak.

A levegő összesűrűsödött, mintha önálló életet élne, és már nem légnemű, hanem plazma állagú lenne, tapinthatóan „jelen volt”. A biolumineszkáló gombák opálos fénye elhalványodott, a karsztvíz csepegése elhalkult.

A barlangra lassan rőt félhomály borult.

S a bejárat előtt sötét árnyék suhant át…

S úgy tetszett: a függöny leng és bíborán bús selymű zengés

Fájó, vájó, sose sejtett torz iszonyt suhogva jár, –

Rémült szívem izgatottan lüktetett s én csitítottam:

"Látogató lesz az ottan, azért roppan künn a zár,

Késő vendég lesz az ottan, azért roppan künn a zár,

Az lesz, más ki lenne már?"

Olivia körbepillantott, de nem sokat látott. Csak társai homályos körvonalát sejtette a falak tövében, a konulit fekete foltját és azt a mélyzöld színben csillogó kígyószerű áramlást, ami épp akkor siklott át hangtalanul a bejáraton. Nem volt határozott körvonala, mintha folyamatosan rezegne, miközben vertikálisan és horizontálisan is hullámzott. Végei hegyesre, tűszerűre vékonyodtak, a „teste” átlátszó volt, mint egy medúzáé. Amikor elérte a barlang geometriai közepét, mozgása lelassult, de fénye felerősödött.

Ekkor újabb test siklott át a bejáraton. Hasonló nagyságú és alakú, sötétzöld kocsonya. Átlibegett a barlangon és a túlsó fal előtt megállt.

Aztán újabb érkezett, majd még egy… és még egy… egyre gyorsabban, egyre több megszámlálhatatlan kocsonyás testű sikló. S ahogy nőtt a számuk, a fényük és a mozgásuk is felerősödött, előbb sárga, majd arany fénnyel csillogtak. Siklásuk, keringőzésük közben vékony tűzcsóvát húztak maguk után, összegabalyodott fonalakat, amik fel-felparázslottak, lángra kaptak, amikor egymásnak ütköztek; szikrák milliói záporoztak a talajra.

A kezdeti némaságukat fokozatosan erősödő, lüktető zümmögés és sziszegés váltotta fel, s amikor már az emberi fül számára fájdalmasan magas hanghullámhosszra emelkedett, váratlanul megszűnt. A lények mozdulatlanná dermedtek.

Olivia mindeddig elborzadva figyelte a daorokat, némán, álláig felhúzott térdekkel. Tudta jól, mi következik, és csak a megfelelő pillanatra várt.

– Most! – kiáltotta a többieknek, és arccal a térdére borult. Próbált olyan kicsire összegömbölyödni, amennyire csak bírt.

"Ez legyen hát búcsúd!", dörgött ajkam, "menj, madár, vagy ördög, Menj, ahol vár vad vihar rád és plútói mély határ!

A zümmögés ismét felerősödött.

Olivia viszolyogva érezte, hogy az egyik lény a nyakbőréhez simul. Összerezdült a hideg-nyálkás érintéstől, a testére tapadó vákuumszerű csápoktól. Rátekeredtek, végigcsusszantak a bőrén, egy pillanatra ráfeszültek, majd továbblebegtek.

Újabbak érkeztek.

Köré tekeredtek, végigsiklottak rajta, csusszantak és tapadtak, szorítottak, majd elernyedtek, és azok is tovább siklottak…

Mintha a pórusain keresztül hatoltak volna a húsába, és az ereken és idegeken keresztül jutottak fel az agyába, az egész teste rezegni kezdett. Az erős vibrálás, zúgás arra a pillanatra emlékeztette Oliviát, amikor Candyvel lejutottak a mélybe, és átsöpört fölöttük a sugárnyaláb. Akkor érezte úgy, hogy a teste sejtjeire porlad, szemgolyói kiszakadnak, fogai összemorzsolódnak, és ő feloldódik az univerzumban.

"Ez legyen hát búcsúd!", dörgött ajkam, "menj, madár, vagy ördög, Menj, ahol vár vad vihar rád és plútói mély határ!

Az érintések kezdtek fájdalmassá válni, mintha az összes lény egyszerre szorítaná kívülről és feszegetné belülről a testét. Oliviának minden erejére szüksége volt, hogy ellenálljon. Tudta, hogy egyszerűen csak engednie kellene, hagyni, hogy átvegyék az irányítást felette, minden fájdalma, aggodalma és félelme egy csapásra megszűnne.

Végtelen ideig tartó új létezés… rettegés nélküli, vágyak, félelmek és öröm nélküli új világ… hatalom a test felett… könnyű lét…

Csak engednie kellene…

"Ez legyen hát búcsúd!", dörgött ajkam, "menj, madár, vagy ördög, Menj, ahol vár vad vihar rád és plútói mély határ!

Olivia érezte a Legfőbb Tudatot, ami magához húzta, fel akarta oldani ellenállását, erősebben, mint eddig bármikor. Átjárta a testét, végigsiklott az agyán, befészkelte magát a gondolatai közé, fokozatosan blokkolva őket.

Csak engedni kellene… az ellenállás fájdalmas.

Abban a pillanatban tudta, hogy már nem lesz elég a vers hívószava. A Leira le fogja győzni Őket.

Kiáltani akart. Figyelmeztetni a többieket, de nem bírt. Úgy kuporgott a fal tövében, mintha kötelek szorították volna béklyóba, moccanni sem volt képes.

Elvesznek!

Olivia erővel kényszerítette magát, hogy emlékezzen, gondolkodjon. El kell vonnia a figyelmét a jelenről!

"Ez legyen hát búcsúd!", dörgött ajkam, "menj, madár, vagy ördög…

Emlékezz!

Küzdj!

Láss!

Olivia szeme előtt kaotikus képek peregtek. Emberek beszélnek hozzá, ránevetnek, ő ide-oda csapódik közöttük… mintha még egészen kicsi lenne, alulról néz fel rájuk… anyja és apja arca, hogy őt figyelik, rámosolyognak… születésnapja van… beterelgetnek a szobájába egy kis állatot. Csodálatos ajándék… még senkinek sincs ilyen az Édenen… egy szelídített mommó. Bogárkának nevezi el…

A rezgés felerősödik, rázkódássá alakul. Tudja, hogy mindez nem valós, a teste mozdulatlan, de úgy érzi, kezd eggyé válni a daorokkal, feloldódik a kollektív tudatban.

Iszonyú erő. Elviselhetetlen fájdalom, mint eddig még sosem.

Csak engednie kellene…

Emlékezz!

A folyosón lopakodó gyilkosok sötét árnya… fekete arc maszkjuk… megvillanó szemük… lövések zaja és a sikolyoké… anyja és apja vére a padlón, döbbent tekintetük…

Nem jó. Ezek érzelmek, könnyen bontható ingerületek az agyban. Gyorsan kerülnek blokkolás alá.

Gondolkodnia kell!

…bácsikája hívja a modulátorán… zaklatott és dühös… két percet kap, hogy odaérjen. Az iroda az L alakú épület másik szárnyában van, hatvannyolc emelet magasan, épp szemben vele… légvonalban húszméternyire, a folyosókon keresztül fél óra lenne… ő hirtelen ötlettől vezérelve kimászik a párkányra… a bácsikája és Dolly megdöbbennek, amikor a túloldalon bemászik az ablakon…

„Meggondolatlan és felelőtlen vagy!” – A bácsikája dühös… – „Arra nem gondoltál, hogy mi történik, ha lezuhansz?”

„Közben kiszámoltam… Egy emeletet vehetek három méter magasnak, ezt megszorzom hatvannyolccal, hozzáadom a földszintet, ami öt méter, akkor ez testvérek között is kétszázkilenc méter. A nehézségi gyorsulást vehetjük tíz méter per szekundumnak a négyzeten, vagy inkább vegyük kilenc egész kilenctizednek, úgy izgalmasabb, a közegellenállás elhanyagolható, lássuk csak… négy egész ötvenkilenc század másodperc alatt értem volna le, és negyvenöt egész negyvennégy méter per szekundumos sebességgel csapódok a betonba…”

Ez jó! A fájdalom csökken, már alig érzi.

Tovább!

Ne add fel!

…az ügyvédnő nem hagyja magát, előkaparja a mentő bizonyítékokat… „Oliviát a segíteni akarás vezette, amikor a nagybátyját becsapva, a tőle megszerzett pénzt átadta Dollynak, aki kézi lőfegyvert akart vásárolni kifejezetten önvédelmi célokra. A véletlen szerencsétlen játéka folytán keveredett abba a boltba, ahol az FBI egyik akcióját építették fel éppen, melynek célja a legkeresettebb bankrabló elfogása volt. Ahhoz, hogy megértsük a pénz mozgásának útját és a motivációt, tudnunk kell, hogy Oliviának nem volt lehetősége megfelelően megélni spirituális adottságait… öt éves kora óta enyhe disszociatív személyiségzavarban szenved, ami egyértelműen visszavezethető egy akkoriban bekövetkezett pszichoszociális stresszre… és az azt követő, elhúzódó traumatizációra. Devianciái is erre vezethetőek vissza, és ez okozza nála a félelemérzet teljes hiányát is…”

Olivia úgy érezte, órákon át tartott a leira, és minden eddiginél erősebb volt. Mintha a daorok a végső átalakulást készítenék elő. Mintha elérkezett volna az idő, és nekik fel kell adniuk létezésüket. Nem odázhatják tovább.

Megrettent. Felemelte a fejét, körbepillantott.

A lények eltűntek, a barlangot ismét erőteljesebb opálfény járta át, a levegő kitisztult, megszűnt a rezgés. Társai a falak tövében hevertek mozdulatlanul, szétvetett tagokkal, vagy épp összegömbölyödve.

Olivia Dollyhoz sietett. A lány aléltan hevert Kristen mellett, csontfehér arca merev volt, pulzusa alig tapintható. Konrad és Josy is mozdulatlan volt, azonban mintha Flavio arca élettel telibb színt öltött volna…

Olivia hozzáhajolt, figyelte a légzését, kitapintotta a pulzusát. Normálisnak tűnt. A következő pillanatban a férfi kinyitotta a szemét. Olyan váratlanul, hogy Olivia meglepetten hátrahőkölt.

– Mi… mi… történt? – kérdezte Flavio. Nehezen ejtette a szavakat, nyelve kibukott a száján. Próbált felülni, de erőtlenül visszahanyatlott a takarójára. – Már… vége?

Olivia megrázta a fejét. Tekintete eszméletlen társaira tévedt.

– Csak most kezdődik igazán.

(...)